"«Викинь мене на смітник, — постійно повторював він. — Коли я помру, викинь мене на смітник. Я буду мертвий, тож все одно нічого не відчую. Ти виплачеш собі очі», — і він сміявся, і я теж сміялася, бо ми обоє знали, що нічого я не виплачу. Бо я ніколи не плачу".
Саллі Даймонд справді не плаче, а ще вдає нечуючу, щоб не спілкуватися з людьми у крамниці чи на вулиці. Вона не емпатує та не відчуває відтінків комунікації, а ще усе сприймає буквально. Саллі 42 роки, вона не навчалася в коледжі та не працює. Батько, який працює психіатром, називає її соціально неповноцінною.
Після смерті батька та його нестандартного поховання Саллі стає відомою, а ми по трохи дізнаємося про її минуле. Воно дуже і дуже жахливе.
Ця книжка — суміш "Кімнати" Емми Доног'ю і "Покоївки" Ніти Проуз, а також детективних серіалів про маніяків. Вона про спадковість насильства і важливість перших років життя людини. А також про важливість психотерапії та пропрацьовування своїх травм, якими б страшними вони не були.
Книжка читається легко і захопливо, засмучує лише помилки у тексті. До речі, тут нема гепіенду.